Fluffy! Fluffy! Fluffy!
En stor applåd för
mr Gabriel Iglesias!
EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Chicago!
Dags att göra en specialare här.
Innan jag säger nåt mer, en stor applåd för min vän.
Mannen, myten, legenden:
En stor applåd för Martin!
Killarna bredvid honom är mina två äldsta vänner.
Inte bara vänner, de jobbar åt mig.
Ivan och Tony, en varm applåd för dem!
Dessutom... Det här är mycket speciellt.
Mina damer och herrar, mikrofonen får jag av
årets NFL-coach...
och en före detta spelare i världens bästa fotbollslag...
som nånsin stått på en plan,
Chicago Bears, 1985.
Coach Ron Rivera!
Tack.
Tack så mycket.
Bara en gång!
Bears.
Det här är jättekul ska ni veta.
Det är 19:e året vi kommer till Chicago. Nitton år, va?
Första gången jag kom hit fick jag träffa folk
som frågade: “Gabriel, har du varit i Chicago förut?”
“Nej, första gången.”
“Vi tänker bjuda dig på restaurang, om du vill.”
“Men, hallå!
Så klart jag vill!”
Vi gick till en restaurang som heter Portillo’s.
Hört talas om den?
Vi kom dit, och det var jättegott.
Varmkorvarna var jättegoda.
Jag tog kycklingsallad, otroligt.
Tog en kött-dipp, jättegott.
Men när måltiden gick mot sitt slut
sa mina nya vänner:
“Nu ska du få smaka nåt du kanske aldrig testat förr.”
“Det tror jag väl inte,” sa jag.
“Vad är det jag ska testa?”
“Jo, de har nåt som kallas Portillos chokladkaka-shake.”
“Det räcker med choklad,” sa jag.
“Gå fram till disken och beställ den,” sa de.
“Visst”, sa jag.
Jag går fram till disken och damen där säger: “Vad får det vara?”
“Jo, mina vänner säger att jag måste testa en grej
som heter chokladkaka-shake.”
“Okej. Vilken storlek?”
“Hur god är den?”
“Du ska ha en stor.”
“Okej. En stor chokladkaka-shake, tack.”
“Inga problem.”
Jag betalar och hon vänder sig om.
Sen går hon fram till kylen vid disken.
Hon öppnar den och tar fram en bit chokladkaka.
“Hon har missförstått mig”, tänker jag.
Jag bad ju inte om en bit chokladkaka.
Utan om en chokladkaka-shake.
Hon måste ha hört mina tankar
för hon kom fram till mig och sa:
“Jodå, det kommer.”
Sen gick hon fram till mixern och tog av locket,
tittade på mig, och gjorde så här:
“Nej!” tänkte jag.
“Jodå!”, sa hon.
Och hon häller upp den här choklad-shaken på nästan 1,5 liter...
vilket är mer än vem som helst kan dricka.
Sugröret var så tjockt att man kunde köra tummen i det.
Jag tar shaken och börjar försöka dricka av den.
Och jag...
Jag ser ju hur shaken kommer upp.
Den slår till och plötsligt...
Ni har ju till och med taco-vagnar här.
Alla ni som undrar över taco-vagnar, ska jag lugna direkt.
Det är riktigt fint mexikanskt käk. Ni ska inte oroa er över att:
“Nej, den där restaurangen står ju på hjul.”
Okej, ibland saknas det tillstånd, ja.
Det betyder inte att käket inte är gott.
Om jag vill veta om taco-vagnen är en god upplevelse
gör jag research.
Jag kollar vem som driver vagnen.
För att se till att det blir bra för mig
vill jag vara säker på att det är tjejer som driver det hela.
Jag är inte sexistisk, men om det är tjejer,
då mår jag bra.
Då känner jag mig speciell.
Om jag kommer dit vid ett på natten lite småberusad,
får de mig att må bra.
“Hallå?”
De kommer fram till glasrutan.
“Hejsan, knubbis, hur mår du?
Hur mår du, kramgodis?
En liten kramgo en, vad gulligt.
Vilka söta ögon.
Såna söta ögon!”
Jag känner mig som en unge. “Får jag en taco?” frågar jag.
“Du får vad du vill, sötnos. En liten taco, var det.”
Men om tacovagnen drivs av mexikanska män...
Det är sent, de är trötta och sura.
Servicekänsla är inte vår starkaste gren klockan ett på natten.
Och så får de en full pappskalle på halsen.
“Hallå?”
De kommer till rutan.
“Jaha, och vad vill du då, ditt fetto?
Vad vill du?”
“Tjena, läget? Kan jag få en taco?”
“Okej, nåt mer?”
“Nej, det är allt.”
Det är inte ens ett ord!
Men man vet ändå exakt vad han menar.
Av nåt skäl har vi mexikaner
ett ljud som vi släpper ut
och med vilket vi kan dissa precis allt omkring oss.
Det spelar ingen roll vad det är, vi dödar det med det där ljudet.
“Jag tog precis examen som kursetta.”
“Bra, jag jobbar på Burger King.”
“Papi, min fästman. Han älskar mig.”
“Bra, jag kan bli hora.”
På tal om horor ska jag berätta var vi fick bo.
Vilken dålig övergång.
Det finns inga horor på det här hotellet.
Jag vill tacka mitt PR-team
både för den här komedispecialen och för att ni tar hand om oss.
De har lagt oss på ett hotell tvärs över gatan.
Och ni vet...
Man vet att hotellet är bra
när man stiger in i hissen
och den pratar.
En sån är det:
“Första våningen.”
“Andra våningen.”
“Tredje våningen.”
“Vad hon låter sexig”, tänker jag.
“Fjärde våningen.”
“Femte våningen.”
“Åh ja!"
Martin frågade: “Hur högt vill du åka?” “Hela vägen!” sa jag.
Jag måste ju kolla hur det här slutar.
Förresten, sen sist vi var här
har jag ändrat på en del i mitt liv.
Det hände grejor som var så knäppa
att jag inte ens kunde tro att det var möjligt.
Det första som hände var
att jag fick höra om min fejkade död för första gången.
Nån har alltså fejkat min död och lagt ut den på internet.
Nån har skrivit en oerhörd artikel
som har lästs av 30 miljoner människor
och som var så bra, att även jag tänkte: “Oj, vilken trevlig person jag var.”
TMZ rapporterade om det i 30 minuter
tills de ringde min agent och hörde att jag faktiskt levde.
Enligt artikeln dog jag 31 oktober, Halloween,
av komplikationer efter diabetes typ 2.
Jag tänkte för mig själv:
“Det var väl en jäkla dag att ta livet av en diabetiker.”
Som att ta livet av tomten på själva julafton.
30 miljoner människor hade läst artikeln.
Mig ringde ingen.
Utom Martin.
Just det.
Martin var den ende som ringde.
Det var nog bara för att kolla om han hade jobbet kvar.
Jag fick samtalet.
“Hallå?”
Martin sa: “Tjena.
Är du död?”
“Nej, jag mår finfint.”
“Ja, annars hade du väl sms: at.”
Det hade jag, för en sån kompis är jag.
Jag frågade min son, Frankie: “Har du hört att jag är död?”
“Aha, det var det de menade!”
“Vadå menade?”
“Mina polare undrade om du var okej.”
“Vad sa du då?”
“Att jag inte sett dig.”
“Jaha, då var jag väl död, då.”
“Välkommen tillbaka.”
Det är också en grej som har ändrats.
Min son, Frankie, är 18 år.
Han tar examen om en vecka.
Just det.
Ni applåderar, men han flyttar inte.
Jag frågade honom: “Vad vill du göra med ditt liv?”
“Funderar du på college?”
“Ja, jo.”
“Frankie, du vet väl att du bara behöver komma in.
Jag skämtar ju en hel del.
Jag kan betala för hela college-utbildningen,
oavsett var du vill gå.
Bara du ser till att komma in. Vad sägs om det?”
“Vill du gå på college i Kalifornien fixar vi det.
Väljer du en annan delstat löser vi det.”
“Internationella program är också okej.”
Alltså, om jag ger dem en av mina ungar
får jag en av deras.
- Vad kallas det när man byter ungar? - Utbytesstudenter.
Just det, förlåt: “Utbytesstudenter.”
Somliga skulle säga: “Det där är ju trafficking.”
Nej, det är ett annat program.
Jag skulle gärna vara med i utbytesprogrammet med min son.
Men jag vill inte ha en vanlig unge.
Ska jag vara med i ett utbytesprogram
vill jag ha nån värsting från tredje världen
som uppskattar allt det basala som amerikanska barn tar för givet.
“Ge mig lille Tombutu,” säger jag då.
Ge mig Tombutu.
Jag skulle älska Tombutu, och han mig.
“Mr Fluffy?”
“Ja, Tombutu?”
“Jag undrar, när ska vi gå och lägga oss?”
“Du kan lägga dig när du vill. Det här är ditt rum.
Vi sover härintill.”
“Är allt det här åt Tombutu?”
“Ja, alltihop är åt Tombutu.”
“Hemma i byn sover två familjer på ett sånt här utrymme.”
“Här i Amerika sover en stor, tjock mexikansk grabb här.
Ha det så kul!”
Vi kan gå på amerikanska matställen där han får beställa vad han vill,
så att jag kan se hur han släpper loss.
“Det här måste vara thanksgiving. Tack så mycket, mr Fluffy!
Finns det nåt Tombutu kan göra för dig? Säg bara till!”
“Går du ut med soporna?”
“Jag kan till och med äta soporna!”
Medan min son sitter på andra sidan jorden
på en elefant och försöker få in Wi-fi.
Jag älskar min son väldigt mycket.
Fast ibland fattar han liksom inte vilket läge han har.
Han inser det inte.
Och jag älskar när han tar med sig kompisar hem.
Han tar hem kompisar
och de säger precis samma saker som jag.
Som förälder, när man säger nåt till sina ungar
är det ju en sak.
Men om man kan få kompisarna att säga samma sak, det är obetalbart.
De gör det ständigt: “Frankie, du är en turgubbe.
Din farsa hjälper dig till college.
Min farsa vill att jag ska jobba.
Frankie, du har tur! Din far vill ge dig en bil.
Min farsa tror inte jag kan gå ens. Du har sån tur!”
Jag hör det och tänker: “Gud, vad jag älskar de där ungarna.”
För min son har ingen känsla för den här situationen.
Han förstår inte er, och han förstår inte namnet “Fluffy”.
Han ser ju inte Fluffy. Han ser bara “Pappa!”
Visst, jag tjatar om att han ska städa rummet
ta en dusch och använda deodorant.
Det är han bra på nu!
Men ni såg ju vad jag fick göra för att få det att ske.
Hans polare blir i alla fall glada när de ser mig.
De hurrar fortfarande.
Jag går in i vardagsrummet och de sitter där allihop.
Frankie ser mig: “Hejsan, pappa.”
Kompisarna ser mig och det här.
Med typ, duvor.
Tänk efter om det hände varenda gång ni kliver in i ett rum?
“Han är här.”
Mina damer, tänk om er partner gjorde det för er.
Det är er bröllopsdag, ni ska fira, det är magiskt,
eller så ligger ni bara där och är full.
Och ni tänker: “Vad ska du göra med mig?
Vad ska du göra?”
En extra duva.
Och förresten, om ni nånsin lyckas med duvorna,
låt det stanna där.
Försök inte toppa duvorna, det är för svårt.
Försök inte starta upp pratmaskinen och snacka skit.
Hon ligger där, säg inte...
“Du vet inget om vad som händer, för du förstår inte.
Nu ska du allt få.” Säg inte så.
Mina damer, ni behöver bara se på honom och säga...
Nåväl, tillbaka till sonens kompisar.
Min son har två kompisar som kommer hem till oss hela tiden.
Den ene, Ken, jobbar med datorer.
Den andra, Fabian, vill bli polis.
Båda killarna är fina ungar.
Jag kallar dem ungar, fast de är över 18.
För mig är de barn. Jag är ju nästan 40. Fattar ni?
En del av våra samtal är väldigt vuxna.
Och i andra samtal säger jag saker som: “Vad ska jag göra med mitt liv?”
Till exempel, när jag är hemma,
har jag på mig ungefär såna här kläder, förutom hawaiiskjortan.
Jag brukar ha en t-shirt som det står Star Wars eller Marvel Comics,
eller Transformers på.
Serier, alltså. Det är sådana kläder jag trivs i hemma.
En dag hade jag en tröja som det stod The Avengers på.
Och så gick jag in i vardagsrummet,
och sonens kompis Fabian fick syn på tröjan.
Han pekade på mig. “Läget?”, sa jag.
“Lamt.”
“Ursäkta?”
“Lamt.”
Sen sa han: “DC är bättre.”
“Vad sa du?”
“DC är bättre.”
“Visst, DC är väl okej. Obama bor där och lagar kommer därifrån.
Där finns hotell och museer.
Det är ingen riktig delstat. Vad bråkar du för?”
“Nej, DC Comics, så klart!”
“Du, jag är nästan 40. Vem bryr sig?
Det är en snygg tröja, och den passar.
Ingen stor grej.”
“Det är det visst.” “Nu lugnar du dig.”
“De är bäst!” “Chilla lite, va!”
Och så tänker jag: “Varför har vi ens det här samtalet?”
Jag har saker att göra. Min son ska upp på en elefant.
Nej då.
Barnet i mig: “Varför är de bäst?”
Han pekar på tröjan igen.
“Iron Man suger. Batman är toppen.”
- “Varför då?” - “För att han är det.”
“Det är inget argument.
Och Batman är inte den bästa superhjälten.
Tyvärr inte.”
Jag hör hur folk börja bua här.
“Nej, Fluffy. Säg det inte, gör inte det!”
Åjo, det tänker jag allt, kolla!
Batman är inte bäst.
Batman är den läskigaste superhjälten.
Han är den läskigaste superhjälte som nånsin levat.
Han låter till och med läskig.
“Jag är Batman.”
Känner ni igen rösten?
“Vill du ha godis?”
“Hjälp mig hitta min valp.”
Han uppträder bara på natten, han bär mask.
Står jämt och häckar i gränder. Och pratar med vem?
Snubbar som heter Joker och Riddler. Han heter Batman.
Joker, Riddler, Batman.
Namn på mexikanska gängmedlemmar.
Tänk er att det vore Batmans sanna identitet.
På natten...
“Jag är Batman.”
På dagen.
“Nej, men satan, jag är ju Batman...
Man jobbar hela långa dan och sen får man stryk av Joker...”
“Jag är Batman.”
Så jag sa: “Okej Fabian, mr Batman är bäst.”
Med ledning av min tröja... Som det står Marvel Comics på.
Jag kan se Thor, Captain America, Iron Man.
Vilka superhjältar som DC Comics har är bättre än Marvel?
“Varsågod.”
“Batman.” “Du sa det, ja.”
“Stålmannen.” “Den är bra.”
“Wonder Woman.” “Okej.”
“Green Lantern.”
“De andra superhjältarna kan jag, men Green Lantern?
Vad är det med honom?”
“Han har en ring som ger honom makt.”
“Fantasier”, sa jag.
“Jag känner inte till nån ringprydd karl som har makt.”
Applåderar ni inte nu har jag en poäng.
Ni kan inte, va? Ni kan inte applådera,
och vet ni varför?
För att ni sitter bredvid kryptonit.
Han klappar inte. “Nej, nej, nej,” säger han.
“Nej då, för Wonder Woman slår mig!”
Hör på nu, jag ljuger inte.
Ibland känner jag mig lite som en superhjälte,
som om jag kunde ställa mig framför stora folksamlingar,
ändra på deras humör, få dem att le,
lura dem att skratta, få dem att må lite bättre.
Ja.
På samma sätt har jag, som alla superhjältar, mina svagheter.
Jag står här och får er att skratta.
Sen går jag hem.
Och gör en person skitsur.
För hon vill inte höra talas om det här. Hon vill inte höra nåt om er.
Jag kan inte komma hem med: “Raring, det var så kul i Chicago.”
“Så fint. Gå ut med soporna.”
“De applåderade och hurrade för mig.”
“Jaha, hjälper det?
Gå ut med soporna! Gå ut med soporna!
“Men de sa att de älskar mig!”
Fluffy! Fluffy! Fluffy!
Jösses.
Fattar ni hur svårt det är
att gå hem och bära ut soporna nu?
Tack så mycket.
Jösses, det här otroligt!
Jag hör er också. Mår ni bra därute?
Det är en komplimang.
Jämt när jag hör folk i publiken som går loss...
Då vet jag att ni skrattar så mycket
att era kroppar avskyr den aktivitet som ni deltar i nu.
Era lungor signalerar:
“Det här är inte nyttigt. Du måste härifrån.”
Men ni är ju envisa: “Nej! Det var ju dyra biljetter!”
Det kommer oftast från killarna.
Från kvinnor låter det annorlunda.
Jämt när jag hör kvinnor skratta så mycket att de gör snarkljud...
Ni skrattar redan, det säger mig att ni skrattar så mycket,
att ni måste andas ut och in samtidigt,
vilket tvingar er att...
Hör jag kvinnor låta så där mer än två gånger
vet jag att ni kissade på er lite grann.
Det gillar jag. Du påpekade det hela tiden.
Hon säger: “Din skitstövel.”
Tack för att du ställer upp.
En annan grej som också är en komplimang
är att då och då
kommer det folk som är med om en komedishow för första gången
och de är inte vana vid att skratta så mycket så länge.
Och de blir så upptända och engagerade i showen
att de glömmer.
De glömmer bort en vital och basal grej...
som kallas andning!
Ni skulle inte tro hur många gånger jag har sett det här framme.
De bara tuppar av!
Det fåniga är att det är bara jag som kan se det.
Och då säger de: “Fluffy, gör nåt!”
Och jag, jag...
“Gör nåt!”
“Han kvicknade till, tack ska du ha!”
En gång var det en dam...
uppe på balkongen
som skrattade sig medvetslös.
Och hon föll framåt,
och slog huvudet i kanten som fanns där i raden.
Jag såg ju inget för jag stod på scen
och hade fejset fullt av strålkastare.
Det var först efter showen,
när Martin kom in i kulissen och tog mikrofonen
som han sa till mig att en dam just skadats på balkongen.
“Sjukvårdarna är hos henne i lobbyn. Vi går och kollar.”
“Det gör vi."
Vi gick bakom ridån, och vakterna väntar på oss i bilen.
Vi hoppade in i bilen...
De körde runt huset till framsidan.
Så fort vi kom fram fick vi se en ambulans.
Vi gick in.
Inte för att jag vill köra över detta allvarliga ögonblick,
för allt detta är sant.
Men det är lite kul, för att...
showen var slut, och folk började dra sig hemåt.
De såg mig ju på scen för en halv minut sen, och nu ser de mig i entrén.
Ni måste se det med mina ögon.
“Han är stor, men snabb. Jag fattar inte hur han gjorde det där.”
Jag kommer in, och tar till höger,
där damen sitter och sjukvårdarna sitter på trappan till balkongen.
Det börjar bli fullt med folk i lobbyn.
Jag försöker ta mig från A till B utan att bli stoppad.
Jag börjar göra så här. Det ser knäppt ut, men det funkar.
“Är ni okej? Mår ni bra?”
Folk ser att jag gör så här, och de förstår ingenting.
De såg på mig precis som ni gör nu.
Så här: “Men vad tusan gör han?”
Alla tog två steg tillbaka så här.
Och då blev det ett hål så att jag kom fram.
Sen såg de sjukvårdarna och insåg vad jag tänkte göra.
Allt gick bra tills jag kom fram.
Då hojtade en av sjukvårdarna:
“Vad gör du med damen?”
“Hör på”, sa jag. “Damen har visst skadat huvudet.”
Jag ger henne en chans att inse att det här faktiskt är jag.
Och sakta...
närmar jag mig henne.
Jag inser att jag är i ett sånt otroligt läge
att jag inte längre kan smyga mig på folk bakifrån
och säga “Hej!”
“Varför då?” Jo, för sen...
“Se upp!
Fluffy har haft ihjäl en till.”
Till slut tittar damen upp.
En asiatisk dam, 55 eller 60 år.
Hon ser på mig och säger:
“Du är för rolig.
Du dödade mig nästan!”
“Förlåt mig, är du okej nu?
Kan jag göra nåt för att du ska bli bättre?”
“Ja.
Må bättre.
Jag vill ha två tröjor.”
“Du ska få två tröjor.”
“Och två DVD.”
“Så skadad är du inte, kom hit.”
Jag reser henne och sjukvårdaren...
“Hon har skadat skallen och ska inte stå.”
“Jag är artisten på scenen här i kväll”, säger jag.
“Jag tar ansvar för den här kvinnan.
Jag fixar det, det är lugnt.”
Hon är pytteliten.
Vi ska gå tio steg, till produktbordet. Det är lugnt.
“Jag går med dig, det är lugnt."
Vi börjar gå och hon börjar flåsa.
“Mr Fluffy. Du anar inte vilken vecka jag har haft!
Min son gift med en flicka.
Inte laga mat, inte städa.
Flyttar in hos mig.
Nu får jag laga mat och städa för två.
Vilket skitgöra!”
“Så blir det för mig med”, tänker jag.
“Mr Fluffy, du får ursäkta mig
för jag visste inte vem du var, förrän i dag.
Jag fick biljetten av en vän.
Hon sa: ‘Susie, du stressar för mycket. Du måste komma ut.
Maken vann biljett på lotteri, bara en. Ta den du.’
Jag tog biljetten. Det stod ‘The Fluffy.’
Jag visste inte vad komedishow är, för jag har aldrig gått.
Jag tror ‘Fluffy’ betyder musikal som Cats.
‘Okej. Jag går och ser Fluffy Cats.’
Jag kom hit i tid för att få popcorn och läsk.
Sätter mig och väntar på Fluffy Cats.
Sen får jag syn på din vän Martin,
går ut på scen med stort hår och jätteskägg.
‘Oj då’, sa jag...
‘Det här inte Cats.
Det här är Lejonkungen!
En mexikansk Mufasa.’
Och han börjar skoja, och jag skrattar och skrattar och skrattar.
Sen kommer du på scenen, det klarar jag inte.
Kan inte andas, och tuppar av.
När jag vaknar har jag isblåsa på skallen,
och röda ögon.
Och två vita sjukvårdare
som tar på mig. Här.
De säger: ‘Mår du bra?’
‘Mår du bra?”
“Vad sa du till dem?”
“Bättre än nånsin.
Susie har aldrig haft två vita killar som tar på mig här. Samtidigt.
Din show är mycket speciell, mr Fluffy.
Din show är som en önskebrunn.
Om jag får ett ärr...”
“Så stämmer du mig.”
“Nej då!
Inte stämma!
Om jag får ett ärr, och vännerna frågar:
‘Hur fick du ärret?’
då har jag en jättebra story åt dem.
Då tänker jag säga:
‘Två vita killar. Samtidigt.
Och mexikanen såg på.’”
Vi går tillbaka, och sjukvårdarna säger:
“Vilken liten tant, va?”
“Visst, hon har tänt på er, nu är hon er. Varsågod.”
När jag vänder mig om
ser jag hela lobbyn full av mobiltelefoner.
Det finns film på allt jag just berättat.
Alla filmade det som hände. Det som var kul
är att man ville att jag skulle avsluta med damen och vårdarna.
Plötsligt, när jag vände mig om...
kom folk fram.
De ville skaka hand och göra high-five.
En kille ville bara kramas, men sa ingenting.
Han bara kramade mig. “Mår du bra?” sa jag.
“Säkert?
Okej.”
Några ungar glodde på mig, som...
Jag tyckte det var gulligt för jag känner igen glimten.
Jag har också tittat på folk så där.
Jag har också blivit bländad av idoler.
Förra året fick jag träffa en av min barndomsidoler.
Jag fick träffa Arnold Schwarzenegger.
Somliga av er applåderar nu, och andra tänker: “Vänta lite...”
Så här är det: Jag älskade honom inte som politiker.
Och jag var för ung för att känna honom som bodybuilder.
Allt jag visste var att Terminator var minfavoritfilm,
och han var filmens Terminator.
Så här gick det till.
Jag är i LA, på röda mattan inför nån film jag inte har sett än.
Jag är där med min pressagent.
Jag står där med henne,
och hon förklarar hur den röda mattan funkar.
“Hör på, Gabriel. Så här går det till.
Du ska gå på den röda mattan,
och så kommer paparazzi och tar en massa foton på dig
och nån ställer lite frågor.
Det blir jättekul, sen går vi på efterfesten.
Det blir urkul!”
När hon säger det här ser jag mig om och får syn på...
Jag ser honom. Jag ser Arnold Schwarzenegger, och flippar ur!
“Det är Arnold Schwarzenegger!”
“Ta det lugnt, har du aldrig träffat Arnie?”
“Nej, jag har aldrig träffat Arnie!”
“Jag jobbar jättemycket med honom, han är så trevlig.
Ska jag presentera dig?”
“Ja!” säger jag.
Hon tar mig i handen och går direkt fram till Arnold.
Jag flippar ur så rejält att jag ser ut som en jättebaby.
Vi går bort till Arnold Schwarzenegger.
Han har en stor grupp med folk omkring sig som vill ta foton.
Jag väntar tålmodigt.
Och jag ser honom... Jag måste säga det, alltså...
Ingen på denna planet
är bättre på att hälsa på folk än Arnold Schwarzenegger.
Han är den bästa folk-påhälsare jag nånsin sett.
Och det säger jag för att när man hälsar på honom är han så engagerad.
Han tar ens hand, och drar en närmare.
Han ser på en och kopplar på.
När man träffar Arnold
får man precis det man tror att man ska få.
Jättehäftigt.
“Hur mår du? Trevligt att träffas!
Du är så stark, lyfter du skrot? Se bara!
Det är ju fantastiskt med alla ljus och röda mattan.
Ursäkta. Hur mår du?
Du är så stark, lyfter du skrot? Otroligt, se bara på dig.”
Folk går därifrån och betraktar sin hand.
De tittar på handen, liksom.
Tio minuter ser jag hur Arnold Schwarzenegger tänder upp folk.
Sen ser jag nåt mer.
Jag ser att Arnold har en assistent, en kille precis bakom honom.
Det är den här killens jobb
att i princip återställa Arnold till nästa person han hälsar på.
Arnold Schwarzenegger skulle aldrig avbryta ett samtal med ett fan.
Killen där bakom lyssnar på samtalet
och bestämmer när det räcker.
Då signalerar han till Arnold att avbryta och gå vidare.
Det här är signalen.
Han tar tag i Arnolds arm, så här, och trycker till: En, två.
Då vet Arnold att det är dags att runda av och gå vidare.
Alltid till vänster.
Häftigt att få se.
“Det är otroligt med alla ljusen och specialeffekterna och allt.
Ursäkta.
Hur mår du? Trevligt att ses. Du är så stark.”
Och jag...
Jag hojtar till assistenten “Hör du!” Denne vänder sig om.
“Slå till! Jag vill hälsa på honom!”
Han börjar skratta.
Han ser ju att jag vet hur Terminator funkar.
Han ger mig en sån här.
Han vänder på Arnold.
Han klipper till Arnold så snabbt att allt går i turbofart.
“Ursäkta. Hur mår du? Ursäkta.
Ursäkta, high-five!
Ursäkta, hejsan. Hur mår du? Dunk, dunk, dunk.
Dunk, dunk, dunk.”
Han går ner längs kön, och jag bara väntar.
Jag sträcker fram handen och han tar den.
“Hur mår du? Ja...
Jag känner igen dig.
Jag vet vem du är.
Du är komikern som skämtar om en indisk man som ska begå ett bankrån,
men det går inte, för att de driver med honom.”
Jag tänker för mig själv: “Han känner igen mig!”
Utåt säger jag: “Ja, det är jag.”
“Du är jättekul! Ge mig ditt kort.
Du är den roligaste... Ursäkta mig.
Hur mår du? Trevligt att träffas. Du är så stark.”
“Hör du!”
Att träffa Arnold är som en bergochdalbana.
Man vill gå och ställa sig sist för att få göra om det.
Det var så coolt, för folk började filma honom.
För mig blev det en sån där grej
där jag befinner mig i en riktigt spännande situation,
för jag gillar att gå ut och ha kul.
Jag har varit full så många gånger i Chicago.
Jag gillar att ha kul.
Problemet är...
att jag nyligen skrev på ett kontrakt för ABC Television
för att kanske få göra en egen sitcom i tv.
Inga garantier, men jag får göra ett pilotavsnitt.
Men problemet är
att ABC ägs av... Disney.
Disney är ett så stort varumärke
att om nån hotar sättet man ser på det
blir man behandlad på ett mycket o-disneyskt sätt.
Den sitcom som jag gör ska handla om mig.
Jag spelar mig själv, alltså Gabriel Iglesias.
Det handlar om mig, familjen, mina vänner.
Min kompis Martin...
får inte vara med.
Inte mitt fel. Prata med Musse P.
De kollade upp våra sociala medier, allt vi hade online.
Finns det nåt där som inte passar deras modell
flippar de ur.
Och jag blir paranoid, för Disney är så enormt.
De äger både tv-och radiostationer.
De äger både Marvel Comics och Star Wars.
Det samtalet vill jag inte få.
“Hallå?”
“Sabbat det har du gjort.”
Jag är så jäkla paranoid, alltså.
För numera spelar folk in allting.
Om man gör nåt som ser korkat ut
kan det bli ännu värre.
Om jag till exempel ramlar ner från scenen och nån filmar det.
Om TMZ får tag på det blir det viralt.
Gud förbjude att nåt händer mig, som hamnar på nyheterna.
“Vi står här framför arenan i Rosemont, Illinois,
där myndigheterna tror att Fluffy tappade kontrollen.
39-åringen hittades död för andra gången på två år.
Ingen vet exakt vad som hände här i kväll.
Myndigheterna säger:
Därför måste jag vara mycket försiktig,
för jag gillar mina vanor.
Jag gillar att dricka.
Somliga drar mig åt sidan och säger:
“Gabriel, varför dricker du?
Du har så stort ansvar och så många att bry dig om.
Varför dricker du?”
“För att jag har så stort ansvar och så många att bry mig om!”
En del vet det här för ni har sett showen förut.
Mitt favoritgift heter tequila.
Vissa former av alkohol rör jag inte.
Jäger bryr jag mig inte om, till exempel.
Alltså, alkohol som man måste kalla vid namn...
är inte säker.
Det är den enda sprit som man gör så med.
Det är den enda som folk...
“Jäger!”
Man hör ingen annan, ingen mexikan skulle...
“Tequila! Hör du!”
Inte hör man svarta säga... “Hennessy, playa.”
Och inte japaner... “Sake! Sake!”
Jäger är läskigt av flera skäl.
Ett, jag är typ 2-diabetiker. Jag borde inte dricka alls.
Och i Jäger finns dubbelt så mycket socker.
Två, konsistensen. Det är väldigt klibbigt.
Som hostmedicin.
Dricker man för mycket stannar det kvar mycket längre.
Otäckt. Om man dricker av det, så...
Det är mot hosta!
Hemskt.
Om man dricker för mycket stannar det kvar mycket längre.
Om man dricker för mycket öl, då vet ni hur det går.
Man blir... Sen återbördar man det till rätte ägaren.
Jäger vill man gärna lämna tillbaka, men det går inte.
Det för med sig en massa drama i 45 minuter, tills det ger upp.
Det har ni väl sett: “Du, mår du bra?”
“Jag mår finfint...”
Man kan inte spy. Man gör bara en massa maggympa.
Folk glor på en nästa dag: “Så du tränar?”
“Nej, jag är ett fyllo.”
Jäger är så läskigt.
En annan typ av sprit jag inte rör längre...
är vin.
Kolla in dem där borta.
“Vi är från Schaumburg.”
För er som inget vet: Schaumburg är svaret på Beverly Hills här omkring...
Det fattade ni nog.
Min grej med vin är rätt enkel.
Jag ogillar att vin är så socialt accepterat.
Jag menar att om man ser nån med en flaska vin...
Om man ser nån gå över gatan med en flaska vin,
blir han omedelbart dömd, fast på ett positivt sätt.
Vin betraktas alltid som nåt högklassigt,
nånting positivt, progressivt,
nåt att fira, en befordran, nån bemärkelsedag.
Man försöker räkna ut det själv: “Undrar vad som är på gång där?
Examen? Befordran? Nåt bra är det.
Snyggt jobbat, kompis!”
Kvinnor ser en man med en flaska och två glas,
och genast...
“Lyckans ost!”
Men det är ändå bara alkohol.
Det rör ändå till det för dig.
Mest ogillar jag vin
för att man inte kan mäta det exakt.
Man kan mäta vanlig sprit. Det kallas en shot.
Man vet efter ett antal shots
vad man klarar och vad inte.
Folk som dricker en massa
skryter gärna om sin förmåga.
De tar ett visst antal drinkar, liksom.
Ett visst antal.
Man hör dem ju.
“Elva shots med Don Julio. Det ni!”
De har sina antal, även kvinnor.
“Efter fyra shots Cuervo mår jag så bra.
Fyra shots - perfekt.”
“Vad händer om du dricker fem?” “Jag vaknar i en gränd.”
“Vad händer om du tar sex?” “Det var så jag mötte Tyrone.”
Med vin kan man inte säga hur mycket man dricker
om man inte mäter det per flaska.
Och om man mäter per flaska, är det nåt helt annat.
Vinglas är alltid olika stora.
Ibland är de stora glas, och ibland är de små.
Ofta får man lita på att nån annan häller upp.
Ofta vet de vad de gör, men oftast inte.
Ibland häller de upp för mycket, vilket inte är korrekt.
Ibland får de till det helt rätt, lite mindre än hälften.
Och ibland får man en snål en på Olive Garden.
Man får som ett litet prov, och man håller upp det mot ljuset så här.
Sen dricker man: “Det är ju gott, jag har kupong, varsågod.”
Man ser aldrig vindrickare ihop med riktiga fyllon på en skitbar.
Man ser dem på sociala sammankomster eller företagsjippon
men aldrig i nån liten hål-i-väggen-bar.
Man hör dem aldrig: “Jäger!”
“Tequila, de’ du!”
Och i mitten: “Merlot, minsann.
Ett vansinnigt tjusigt ställe, jag gillar verkligen inredningen.
Otroligt.
Alldeles lysande, anser jag. Vem klipper gräset hos er?
Fantastiskt.”
Förlåt, men den rösten lurar mig alltid i skratt.
Jag ler åt den här hemma...
i Amerika.
När jag reser och uppträder därborta i England
får en sån röst en annan betydelse.
Nu hörde jag nåt. Har vi besökare från England här?
Okej. Låt mig få berätta för de andra om er.
Jag älskar när det kommer engelsmän hit till USA
för, när vi hör er tala
låter ni fantastiska, helt otroliga.
Ni låter så bildade
och inspirerande.
En så prydlig accent, så prydlig.
Spelar ingen roll vad ni pratar om,
vi dras till det ändå.
Ni kan prata om sopor och det låter ändå stiligt.
“Vem lämnar allt skräp så här? Det är en styggelse.
Det är skräpigt... förstörelse över hela trottoaren.
Nån måste ta tag i det omgående. Det är ju löjligt.”
Folk lyssnar ju.
“Jag vet inte vad det är, men nån har skitit i det blå skåpet.
Engelsmannen är sur på nåt.
Vad menar han med ‘skräp’?”
Det är skillnad.
Om nån här reser över dit
händer det nåt helt annat.
Vi låter inte alls som dem.
Vi har faktiskt,
som amerikaner, ett helt eget sätt att hantera engelskan.
Vet ni hur vi låter i deras öron?
Vet ni hur de ser på oss när de hör oss tala?
Så här låter vi för dem:
“Jaa, de säjer ja bara: jag var ute å gick med Phil.
Den fan kom hem te mej. Vi hade rätt kul ihop.
Ba’ ja och Phil.”
Ni som pratar så där... Jag bara skojar. Det är ett skämt.
Känn inte... ni vet.
“Ja’ vänta’ på han därute.
Ska kolla hur kul han ä’ på p-platsen. Fluffy-fan!”
Det är lite kul
att oavsett vad de pratar om därborta,
så låter det likadant.
Det låter hela tiden likadant.
Men vi amerikaner,
vi snackar i enlighet med omgivningen.
Vi ändrar oss, och vi anpassar oss.
Vi har alla vår...
Till exempel har vi ju alla vår “jobbsökar-röst”.
När man går på jobbintervju låter man ju inte
på samma vis som i baren en lördagskväll.
Man harklar sig, övar i bilen.
Och sen kopplar man in den:
“Om ni kollar mina meriter,
ser ni att jag är mer än duglig för jobbet.
Kolla det med Frank Torres.
Han kan intyga att jag gjorde ett bra jobb för två veckor sedan.
Jag är beredd att jobba dygnet runt, sju dagar i veckan. Året runt.
Inget jobb är för stort, ingen uppgift för liten.
Mig kan ni räkna med, jag är rätt person för jobbet.
Glöm inte bort mig. Tack för att ni tog er tid.”
Sen kommer man ut på p-platsen...
ut på p-platsen med en suck av lättnad...
“Jävla as. Hoppas han ger mig jobb, för det här är tufft.
Jag måste ha ett jobb!”
Vi har en vardagsröst
runt familjen och vännerna
och barnen, så klart.
Och så har vi kvällsrösten, partyrösten:
“Jäger!”
Och, med lite tur, den riktigt sena nattrösten.
“Just det, nu vet du inte vad som händer.
Lägg dig ner.”
“Nu tar jag dig, bruden. Det här gillar du, va?”
Nu tänker somliga av er: “Jösses, Fluffy är ett freak!”
Bara ett exempel.
Alla ungdomar tänker: “Jaha, det här är annorlunda.”
Förlåt, men jag ser ungdomarna och de tänker...
Pappa är... “Jäkla Fluffy! Nej!
Dumma Fluffy. Fy på dig Fluffy, fy!”
Men, där borta
låter det likadant oavsett vad de gör.
De söker jobb.
“Om ni kollar mina meriter,
ser ni att jag är mer än duglig för jobbet.”
På fest:
“Häller du upp vin dricker jag det. Alldeles lysande, anser jag.”
När de älskar:
“Jag ska nu dela dina ben som Röda havet.
Jag ska vanära dig på ett så makalöst vis
att du ångrar att du mötte mig på puben.
Jag ska fälla vindbryggan och presentera dig för drottningen.
På min ära, det ska jag.
När du ankommer till det magiska ögoblicket ska du hojta ’Seger!’
‘Seger!’
Mitt jobb är slutfört.”
Det enda problemet med det där skämtet
är att det är det enda ungdomarna minns.
Om två veckor försöker ni ta er in i rummet.
“Varför är dörren låst?” tänker ni. Sen hör ni: “Seger!”
Jag ser några unga vuxna här. Hur gammal är du?
- Tretton. - Tretton.
- Och du där bredvid? - Tio.
Du är tio.
Okej, förlåt för det Martin sa.
Tio år, men jag mår inte så dåligt av det, för vet ni vad?
Tioåringar räknas som unga vuxna. Du är en ung vuxen.
Jag ser inte dig som barn.
För mig är ett barn den som inte har tillgång till internet.
Helt säkert har ni en platta, en mobil och tillgång till internettjänster, va?
Tjänster. “Vad tusan pratar han om?”
Dåligt ordval, men ni fattar, va?
Ni har troligen redan sett och hört det.
Och föräldrarna säger: "Inte min unge. Jag har låst mobilen.”
Jo, men inte deras kompisars mobiler.
Jag mår dåligt när jag säger nåt vågat
och det finns 4, 5, 6-åringar med i publiken.
Jo, det händer faktiskt. Då mår jag dåligt.
Då möter jag dem efteråt och säger:
“Jag är så ledsen för det ni hörde från mig.”
Rätt lustigt, för då säger föräldrarna: “Äsch, de hör värre saker hemma!”
Tänk att få se en fyraåring bekräfta det.
Som min son,
han är 18 år men svär ändå inte hemma.
Utanför hemmet kan jag inte kontrollera honom.
Men hemma får han inte svära, det vet han.
En gång...
En enda gång på 13 år har jag hört min son svära hemma,
och då kunde jag inte bli arg.
Han hade ramlat nerför trappan.
Inget att skratta åt, men tänk:
Kan jag överträffa hans egen handling?
Jag hörde det också.
“Helvetes skit!”
Jag sprang dit. Jag kollade inte ens hur han mådde.
“Vad sa du?”, sa jag.
“Den har du förtjänat.”
“Om du vill säga F-ordet, kan jag knuffa ner dig nästa gång.”
Då fattade jag att han slagit sig. “Jaså?” “Inte? Kom hit, då!”
Välkomna hit. Hoppas ni får en...
Du blir nervös, pappsen. “Vad säger han till min son?”
Inget alls, ta det lugnt.
Tack för att du tog med dig dina barn till showen.
Eller dina unga vuxna, menar jag.
Tack för att du tog med dig de unga vuxna till showen.
Jag vet att jag pekar på dem som sitter främst här.
Om ni är här ihop med nån...
som ni inte borde vara här med...
och ni ser att kameran sveper förbi, då säger ni bara “Hallå!”
“Seger!”
De går vidare till nästa person.
Inget att oroa sig för.
Innan jag glömmer vill jag tacka Allstate Arena
för all fin utrustning här bakom scenen.
Jag vill säga det redan här, jag älskar min loge
av det enkla skälet att där finns basala saker
som strömbrytare.
Många arenor börjar anpassa sig till miljötänket
och ersätter strömbrytarna med sensorer.
Sensorer är väl okej när de funkar.
Man är tre meter bort, och den känner av en
och hela rummet blir...
Jag gillar inte när de är sönder
och man måste gå in i ett beckmörkt rum och presentera sig.
Sen står man still i fyra sekunder.
“Fan!”
Handfatet i logen har kranar också.
Jag kan kontrollera tempen och trycket på vattnet,
vilket är rätt viktigt i Chicago, i alla fall på vintern.
Nej, det är ingen lek här på vintern.
Man måste ha varmvatten när man tvättar händerna.
Man kan inte lita på en sensor som bara ger en kallvatten
för om man tvättar händerna kallt kroknar de.
Om man går ut, skrattar folk åt en.
“Kolla. Thriller.”
Min loge, förstår ni, har varmt och kallt vatten.
Man kan sköta vattnet, och temperaturen på det,
och man kan sköta trycket.
Jag hatar när de tar ifrån oss det, och ersätter det med en sensor.
Förutom att vara komiker måste jag nu också vara magiker.
Jag är inte magiker, men om ni ser mig tror ni det.
Inget. Sen går man därifrån.
Som om nån står bakom spegeln och jävlas med mig: “Kolla nu!”
På några ställen tar det slut där, på andra fortsätter det.
Jag gillar mycket tvål när jag tvättar händerna.
Men den pump, som...
Jag hatar när de tar det ifrån oss
och ersätter pumpen med en liten skvätt vid kranen.
Man stoppar in handen och får en liten tvålkråka.
Fattar ni? En sån liten klick. Man sätter den under...
Man vill ha mer och stoppar in handen igen.
Men sensorn vet: “Nej, det är fortfarande du.”
Man får lura den, liksom.
När man fått sin tvål måste man skölja av den.
Men det går inte för timern för vattnet har slagit av.
Nu får man backa tillbaka och köra alltihop en andra gång.
Det är ett race för att få tvålen av händerna.
När nu tvålen är borta måste man torka händerna.
En del ställen ger en handduk, och en del pappershanddukar.
En del ställen har pappershanddukar i en liten låda på väggen, med en sensor.
Och där står man.
8 centimeter papper!
8 centimeter, Chicago! Man kommer ingen vart med 8 cm!
Fråga vilken tjej ni vill!
Eller kille, jag är jämlik!
Jag vill ha kontroll på pappret...
En del ställen slutar där, andra går vidare.
Har ni nånsin gått in på herrtoan...
stängt dörren, låst, vänt er om, kollat toastolen
och sett ett blinkande rött ljus på väggen?
“Nej, här också?” tänker man.
Man vill bara få tag på pappret att lägga på toastolen.
Man tar ett steg...
Jag har ju inte ens gjort nåt.
Man tar pappret...
Hörru du!
Man vänder sig om med pappret som en cape.
Man låter det glida ner längs ryggen och försöker sätta sig ner i tid.
Precis när man är framme kommer nån in på herrtoan och stör en.
För sent. Med böjda knän.
Såvida man inte kör hårdträning kommer man inte upp så lätt.
Ens nakna häck når sitsen...
och...
Och när man tänker att det inte kan bli värre...
allt vatten som sprutar rakt upp i häcken på en.
Och sen forsar vattnet ner i toan så att luftvirveln
känns rätt mellan benen på en.
Man får en tsunami därbak och en tornado där fram.
Och vem är offret? Petterniklas.
Han kämpar för livet.
Man har inte åstadkommit nåt,
men redan blivit överkörd av rörmokeriet.
Nu vet man vad man måste.
Man måste bli klar.
Dags för storrengöring,
och dags för underhåll.
Man sträcker sig efter toapapper.
Problemet med dessa herrtoarum
är att på de flesta ställen, här också,
istället för att ta en toarulle av normalstorlek
till toapappershållaren som är av normalstorlek,
tar de sig till stormarknaden på stan
där man köper jätteförpackningar
och köper en gigantisk gorilla-jättestor rulle.
Sen kommer de hit igen och tvingar in den i en normalstor hållare...
och stänger locket om den.
Nu är jätterullen låst i sitt läge.
Den går inte ens att rucka på.
Man hittar inte ens änden, för den är fastklistrad.
I ren desperation drar man fram bilnycklarna
och skär tvärs över den
som en påse kokain på baren.
Sen får man tag på pappret.
Man försöker torka.
Chicago, om ett år,
ja, om ett år, säger jag att
de har tagit total kontroll över toaletterna.
Ni kommer att sitta där, och tänka på mig,
för då inser ni det också.
Ni kollar hur man får tag på toapappret
och får syn på ett blinkande rött ljus.
Och så tänker ni: “Fluffy sa ju det!”
Och vad måste ni ta er till?
Ett pappersblad.
Ni blir så frustrerade och sätter er på det, och...
Ursäkta, det blev mycket skitsnack här.
“Det är som Magic Mike”, tänker hon.
Hemskt ledsen, mycket på en gång.
“Sablar!” Just det.
Hör ni, jag förstår.
Jag förstår varför de gör så här mot våra toaletter,
varför de sätter in sensorer,
för de försöker spara energi, och spara vatten.
Jag bor i Kalifornien.
Vi behöver vatten, ja visst.
En del ställen kräver sensorer, andra gör det inte.
En del ställen är bra på att lära ut hur man spar energi och vatten.
En del ställen är urusla på det, som hotellet vi bor på.
De har en väldigt basal grej som de gör.
Det finns en liten kartongbit,
som hänger på handdukshängaren i badrummet.
Så här står det på den: “Hjälp oss spara vatten, återanvänd handduken.”
På baksidan visar de hur många miljoner liter vatten
man sparar per år genom att återanvända handduken.
Hemma återanvänder jag dem. Det är likadant på hotellet.
Det är min handduk.
Somliga vill inte återanvända handduken.
“Handduken är ju smutsig”, tänker de.
I så fall är du usel på att duscha!
Teoretiskt sett borde en vit handduk förbli vit
varje gång man använder den.
Men nehej, folk rullar ihop den och slänger iväg den.
Och så gör man slut på ännu mer vatten.
Som sagt, på en del ställen lär de ut
hur man spar energi och vatten.
På andra ställen är de usla på det.
Jag var nyligen på ett universitet här i närheten.
De har mycket pengar där,
så pass att de har en egen polisstation på campus.
Bara för campus. Det är inte så ovanligt.
Det finns många college som har egna polisstationer.
Skillnaden är att detta college, på nåt sätt,
gav polisen möjlighet att använda Toyota Prius som polisbilar.
Vissa här vet vilket det är.
Det är inte ens ett skämt!
Saken är den att jag tycker att om man är poliskonstapel...
är ens främsta jobb att bekämpa brott.
Det första folk ser när man kommer till en brottsplats
är ens transportmedel.
Fordonet måste etablera känslan av att man behärskar situationen
innan man kliver ur.
I Kalifornien kör 65 %
av patrullerande polis i stadsjeepar.
Om man blir stoppad där, känner man av det.
Man blir liksom skrämd av dem.
Folk hoppar ut på gatan och ropar: “Döda mig inte!”
Tänk er nu att bli stoppad av...
Hoppas jag inte blir stoppad av en polis i en Prius...
med attityd.
“Vet du varför du blir stoppad nu?”
“För att jag låter det ske?”
Tänk er första gången de ska ta nån för rattfylla.
Snuten kliver inte ens ur bilen, han pratade på radion:
“Var snäll och kliv ur bilen genast.”
“Okej.
Okej.
Är det där en Prius?
Då måste jag vara full.”
“Gå på linjen.”
“Okej...
Konstapeln?
Om jag åker in nu, kan du inte ringa nån med en riktig polisbil?”
Skärpning. Följ linjen.”
“En grej bara, jättefort.
Ladda min telefon.”
“Okej, nu åker du in!”
Alltså, jag vet inte...
Många gånger är det... Ja, sir?
Älskar er också. Ge mig kaka, sockerfri.
Man får vara försiktig. Jag halkade nästan.
Han sa: “Jag fångar dig.” Och du och du,
och du och du också.
Det är som SeaWorld, fast utan vatten.
Jag måste gå fram försiktigt, för jag har lagt märke till att
efter sex specialshower
går en hel del material, en massa berättelser går igen
och hemsöker mig.
En del på ett bra sätt och andra mindre bra.
En gång, 1997,
sa jag en gång på tv:
“Jag älskar chokladkaka.”
En gång.
Nitton år senare,
får jag fortfarande chokladkaka av folk.
Det är ju galet, jamen, tänk efter.
Det är 19 år sen och jag får kakor än.
Jag sa det bara en gång.
En gång sa jag att jag gillar sockerfri läsk.
Då började folk ge mig sockerfri läsk.
I en senare special, Aloha Fluffy,
berättade jag att min son vuxit upp lite grann,
att hormonerna bråkade och att han behövde deodorant.
Då kom hans kompisar med deodorant,
och publiken gav mig deodorant åt min son.
I samma special, Aloha Fluffy,
berättade jag en story som blev viral.
Den hette “Den rasistiska presentkorgen.”
Själva storyn tar 15 minuter att dra, okej?
Ni ska få 3-minutersversionen av den
så att ni fattar vad det rör sig om.
Martin och jag skulle köra en show i Sacramento, Kalifornien.
Vi kör från LA till Sacramento.
Så passerar vi en liten stad som heter Fresno.
När vi passerar genom Fresno,
fick vi kontakt med den lokala arrangören av showerna.
Vi är goda vänner.
Ja, och vi försökte ta en lunch där.
Och han sa... Han var upptagen för G. Reilly var i stan.
“Nämen, va? Är G. Reilly i stan, vår kompis!”
“Han är på hotellet.” “Okej, hotellet.”
Vi visste precis var han var.
“Du, Martin,” sa jag, “ska vi hälsa på honom?”
“Ja, vi tittar in.”
Men vi borde skaffa nåt att dricka att överraska honom med.
Vi gick till affären och vid ingången låg det högvis med presentkorgar.
“Vi ger honom en presentkorg,” säger Martin.
“G. Reilly gillar väl inte presentkorgar, heller?” säger jag.
“Han är inte så mycket för tjusigt vin och ost och korv och sånt där.
Och han avskyr kex!”
Ni fattar inte ens varför det är så kul.
“Men så här då, Martin?
Han vet inte att vi kommer, ska vi skoja lite?
Ska vi inte göra en rasistisk presentkorg åt honom?”
“Vad är det?” frågar Martin.
“En rasistisk presentkorg,
är en presentkorg med rasistiska motiv oavsett vilken ras.”
G. Reilly är ju svart.
Det var lätt.
Jag säger inte så för att jag är en skit.
Jag säger det för att det finns så många stereotyper bland afro-amerikaner.
Vi skaffade en tom presentkorg.
Vad la vi i den, då?
Grillad kyckling, vattenmelon, Kool-Aid, läsk,
chips med barbequesmak, solrosfrön,
ett nummer av Ebony,
en DVD med Chris Rock som heter Bigger & Blacker,
extrastora kondomer, Newport-cig,
revbensspjäll och recept på majsbröd.
Vi la i allt utom en snygg vit tjej i korgen.
Vi slog in den, satte på en fin rosett och bar den till hotellet.
Tjejen vid disken fick leverera den till hans rum.
Martin och jag väntar i korridoren där han inte ser oss.
Hon knackar på.
G. Reilly öppnar, och hon ger honom presentkorgen.
Han tackar och stänger dörren.
Martin och jag rusar fram
och lyssnar på honom när han öppnar presentkorgen.
Han öppnar och blir jätteglad.
Han blir glad för varenda grej som han hittar i korgen.
Han älskar korgen ända tills han inser att det är ett skämt alltihop
och flippar ur när han läser grattis-kortet.
Grattis-kortet skrämmer honom
för nu tror han att det är KKK som har gett honom korgen.
Nu undrar vissa: “Varför tänkte han så?”
Jo, för det var det vi skrev.
Om man ska skämta så här ska man slå på stort, eller låta bli helt.
Han flippar ur och försöker ta sig ur rummet.
När han kommer ut i korridoren ser han Martin och mig som skrattar,
och lägger ihop två och två.
Sen svär han eder över oss.
Han förlåter oss, ger oss en kram, en high-five och vi går till hans rum.
Sen äter jag upp kycklingen.
Det som händer sen är att storyn blir viral på Comedy Central.
Folk blir sura så att de drar in den.
Då lägger jag upp den på YouTube.
Tio miljoner tittare på YouTube.
De flaggar ner den, för att vi säger ordet “rasist”.
De drar in den och jag lägger upp den igen.
Den får tio miljoner tittare igen, och folk delar den.
Allt som allt får videon drygt hundra miljoner tittare.
Sen händer det här.
Precis som med...
chokladkakan...
läsken...
och deodoranten...
kommer folk till mig med...
mexikanska rasist-presentkorgar.
När det drog i gång i början
var det rätt gulligt, för det var bara andra mexikaner
som kom med de här “mexikanska rasist-presentkorgarna.”
Det började i LA efter en show.
En kille kommer fram med en korg och säger:
“Tjena, läget, kompis? Här får du en rasist-korg.”
“Vi är ju av samma ras”, sa jag.
“Okej, kanske det.”
Jag tar emot den,
och allt i den tar jag med hem.
Där fanns en mexikansk filt med en tiger på.
Flaskor med Fanta och sangria,
CD med Vicente Fernández, mexikanskt godis,
kolabönor och marsipan.
Allt tog jag med hem.
Ju längre österut vi reser
och ju längre söderut vi uppträder...
desto mer...
kreativa...
börjar korgarna bli.
Nu spolar vi fram till Mobile, Alabama.
Nu blir det kul.
Förut, innan vi drog igång den här showen
stod Martin här ute och meddelade några saker.
Ett av hans meddelanden var:
“Om ni har en present med er, vänta med den tills efter showen.
Kom inte upp på scenen.
Det kan störa framträdandet.”
Enda skälet till att han säger så
varenda kväll
är just den kvällen i Mobile.
Så här gick det till.
Jag berättar historien om “rasist- presentkorgen” i 16 minuter.
När jag är klar rusar det fram en kille från de bakre bänkarna
ända fram till scenen.
Kom ihåg att salongen är fullsatt.
I Mobile gick mittgången precis i mitten.
Killen hade mig precis på kornet.
Han ålade sig snabbt hit, precis som om han vunnit nåt.
Som ikväll fanns det vakter där då.
Vakterna ser killen med korgen, men ingen tänkte på att stoppa honom.
Allt de sa var: “Åh, det var fint!”
“Vad fint! Jättefint, ja!”
Killen kommer fram ända till scenen, tar korgen och
ställer den på scenen.
Nu retas han, ungefär där ni sitter.
Här står jag, och han säger: “Fluffy!”
“Vad vill du?”
“Den här vill jag ge dig.”
“Tack.”
“Öppna.”
“Sir, vi är mitt uppe i en show här”, säger jag.
“Jag uppskattar presenten, det är väldigt vänligt.
Men jag öppnar den efter showen.”
“Nej men, Fluffy. Jag vill se på fejset ditt.”
“Om vi gör så här?
Om du bär korgen dit bort där vakterna finns?
Vakterna följer med dig bakom ridån,
och så öppnar jag den när du är med, okej?”
Killen accepterar inte ett nej.
Alltså, publiken har just fått höra storyn om “rasist-presentkorgen”,
och plötsligt står det en kille där med en presentkorg.
De vet ju inte att jag inte hör ihop med andjaktsgänget där framme.
Jag försöker avvärja en galen situation,
men killen tar inte ett nej.
Sen gör han nåt som ingen har gjort i publiken nånsin
under mina 19 år som komiker på scen.
Han tar hela publiken ifrån mig, vänder dem emot mig...
på fem sekunder.
Det var helt otroligt, och det läskigaste jag sett.
Han gjorde så här:
“Kom igen, Fluffy!
Vi vill se ditt fejs!
Vi vill se ditt fejs! Vi vill se ditt...”
Han får 2 000 personer att börja skandera.
Vi vill se ditt fejs!
Helt klart var det inte första gången för honom.
Publiken skrek så högt
att jag inte hörde mig själv i monitorerna.
“Nu har jag förlorat”, tänkte jag och gick ner på knä.
Jag la bort micken och började plocka med korgen.
Jag sliter upp den.
Kör ner handen i den.
Glöm mexikansk läsk, godis och filt.
Killen var ju proffs.
Jag drog fram trädgårdsredskap.
En leksakskratta, en liten spade, en lövblås för barn.
“Gräv djupare!”
Jag får tag på en fotboll. “Det står ju Puerto Rico på den!”
“Mexiko-bollarna var slut.”
Jag får fram en tegelsten. “Vad ska den vara till för?”
“Muren.”
Så drar jag fram en ansökningblankett för medborgarskap i USA.
“Men nu kan det inte bli värre.”
“Gräv djupare!”
Så fel jag hade.
Jag får upp en ask med färgkritor.
Ni vet, en ask med 64 stycken och en pennvässare?
Okej.
Det finns ett fönster på framsidan
så att man ser alla färger som finns i lådan.
Alla kritorna är bruna,
utom en i mitten som är vit.
“Men vad tusan betyder det här?”
Då ser han upp på mig och säger: “Välkommen till min värld.”
Publiken skrattar så mycket,
att jag inte har nåt skämt att matcha det med.
Jag låtsas att showen därmed är slut.
Jag tar upp korgen och säger: “Tack för ikväll, Mobile!”
Och blänger på killen: “Din jävla lilla skit!”
Jag går bakom ridån och där är Martin.
Han säger: “Du...
det där tog du verkligen hem.”
“Martin, de skrattar inte åt mina skämt.”
“Varför skrattar de, då?” Jag höll upp blanketten.
Och han ser ut som...
“Du är inte min kompis.”
Jag går ner till min loge och nu är jag sur.
Jag går in och stänger om mig.
Jag sätter ner korgen, kliar mig i huvudet.
Försöker tänka: “Vad kunde jag ha gjort
för att förhindra att detta gick så långt?
Skulle jag ha tagit korgen och flyttat bort den?
Skulle jag ha bett vakterna ta hand om både korgen och snubben?”
Den ena idén är sämre än den andra.
Till slut accepterar jag det.
Hoppar in i duschen.
Kommer ut och klär på mig. Vaktkillen dyker upp.
“Mr Iglesias?”
“Ja.” “Färdig?”
“Ja, en sekund, bara.” Jag tar min ryggsäck.
Går mot dörren och öppnar: “Nu går vi.”
Han ser korgen på stolen
och försöker vara snäll:
“Jag kan bära den åt er, sir.”
“Visst, ta den du.
Man vet ju aldrig när man behöver en ansökningsblankett.”
Han följer mig genom bakdörren och ut på en tom p-plats
där vår turnébuss står, längst bort.
Vi går i säkert fyra minuter.
Plötsligt får jag höra det:
“Fluffy!
Fluffy!
Flu-Flu-Flu-Fluffy! Fluffy!”
“Försöker han kalla in mig?”
“Det verkar så, sir.”
Det är killen med presentkorgen
och nu står han bredvid vår turnébuss.
Inte en chans att jag kommer förbi.
“Hörru du!” säger jag och vi stannar.
Vakten frågar: “Ska vi ha förstärkning?”
“Nej då, han vill mig inget illa.
Men det kommer att bli pinsamt.”
Jag drar fram telefonen, ska sms:a Martin.
“Kom hit, Martin, kom...” Han svarar inte.
Snubben tröttnar därborta vid bussen.
Han kommer emot mig,
men på ett riktigt underligt vis.
Han går som om jag vore ett jättefarligt djur.
Så här går han: “Fluffy.
Fluffy.”
“Jag gör dig inget!”
Då kommer han fram på sitt sätt:
“Så här är det, Fluffster.
Först och främst vill jag säga det här:
Jag har sett din show i sju år snart
och mitt favoritskämt är när du
drar den här om presentkorgen till din färgade vän G.
Första gången jag hörde det där
ville jag gapskratta, men det gick inte.
För jag satt i baren bredvid två svarta killar.
Man kan inte garva åt skämt om svarta inför svarta
för de tar illa upp och ryar om rättigheter
och Rosa Parks och sån skit.
Jag röstade på Obama, men det är för tidigt att garva.
Fattar du?
Okej, jag kom väl hem och gick ut på internet
och googlade på ‘rasistisk presentkorg’ och skämtet dök upp,
och då garvade jag och sa: ‘Jag gillar Fluffys sätt att skämta.
Han gillar att driva med polarna
och han låter inte politisk korrekthet störa vänskapen.’
Man är ändå goda vänner,
gillar och respekterar varandra.
Om mr Fluffster nånsin kommer hit till Mobile,
står jag först i biljettkön.”
Du kom, och jag sa till polarna:
‘Kom, vi går och ser på mr Fluffster.
Jag tror att han, om nån, skulle uppskatta
att få en sån där presentkorg som han gav till mr G.’
Fast vi skaffade en UPS-korg.”
“UPS-korg?”
“Ja: ‘Vad betyder brunt för dig?’
Fast du garvade ju inte.
Du blev förolämpad, mr Fluffster, och det ville inte jag.
Jag ville att du skulle skratta.
Nu ska du inte tro
att Mobile är en hemsk plats med bara hemska människor.
Vi försökte bara skämta med dig som du gjorde med mr G.
Vi jobbar hårt här, drygt 40 timmar i veckan för min del.
Och alla pengar och tid vi la på den där korgen
är för att vi älskar dig.
Fattar du hur länge jag satt på internet för att få
tag på en ansökningsblankett för medborgarskap i USA...
på engelska? Va?
Allt är ju på spanska!
Jag röstade på Obama. Sånt har jag inte tid med.
Poängen här är att jag ledsen för att jag störde din föreställning,
det ska inte hända igen.
Jag vill bara säga förlåt,
och hoppas att jag får ta en bild av oss.
Förlåt.”
“Gud, vilken skit jag är!” tänkte jag.
“Du behöver inte be om förlåtelse,” sa jag.
“Jag borde göra det. Jag hanterade situationen dåligt.
Men försök se det från mitt håll.
Ingen har nånsin snott hela publiken för mig förut.”
- “Det var rätt häftigt, va?” - “Hör du på mig?
Ja, det var rätt häftigt.
Hemskt ledsen att jag blev arg, det var första gången.
Det ska inte hända igen. Be inte om förlåtelse.
Nu tar vi en bild ihop.”
“Alltså...
Sanna mina ord!
Alla mina vänner tycker: ‘Åt pepparn med mexen.
‘Nej’, säger jag.
Den mexen är helt okej.’”
Sen drar han fram sin kamera.
Han vill ge en sån där engångskamera
till min 19-årige säkerhetsvakt
som aldrig sett den typen av teknik förr.
Han sätter ner presentkorgen, och får kameran.
Han letar efter en app och efter själva skärmen.
Under tiden vill killen posera med armen om mig.
Han är lite kortare än jag, och jag måste stå så här, okej?
Han kör nacksving på mig och börjar prata.
“Hör du, mr Fluffster. Nu ska jag säga dig en sak.
Jag uppskattar det du gör.
Jag ska be för dig, din familj, vännerna, din framgång,
för det du gör är gudabenådat.
Faktiskt.
Du får folk att skratta och le.
Sånt behöver vi mer av i våra liv.
Jag kör inte med nåt smicker, men ser du,
jag har inga barn, men om jag hade det,
hoppas jag de har din kämparanda.
Gud välsigne dig.”
“Tack ska du ha.
Tack så väldigt mycket.
Hör du, om det finns nånting jag kan göra...”
“Du...
Säg inte så. Gör inte det.
Säg inte sånt.
Säg inget som du inte menar.
Nu tar vi bara en bild.
Säg inte sånt du inte menar.”
“Om jag kan göra nåt för dig, säg det bara.”
“Håll upp blanketten.”
Chicago, jag älskar er, tack för ikväll.
Ha en riktigt trevlig kväll, tack ska ni ha!
Tack, tack!
Denna film tillägnas alla mina fans.
Ni gör det här möjligt. Tack!
Det här är Fluffy
Dags att säga hej då
Det är Fluffys show
Det här är Fluffy
Dags att börja gå
Det är Fluffys show
Det här är Fluffy
Du är Fluffy, automatiskt
Bryt ner det, systematiskt
Friska, fräcka, Fluffy
Sablar!
Drive-thru-fanatiskt
Tjejer, kolla hans figur
Kurvig och korvig
Hetare än en solbränna På en strand i Jersey
- Kolla här, Nacho Libre - Fluffy
Mr Fabulous på turné
- Fluffy - En palm som en tandpetare
- Men jösses, nej! - Fransk-fläta, skratt-piller
Fixar flin ända till South Decatur
Skratt-och fniss-fixare
Fluffologiskt gör det bättre
Dags att säga hej då
Det är Fluffys show
Det här är Fluffy
Dags att börja gå
Det är Fluffys show
Det här är Fluffy
Hej du, Fluffy, hur är läget?
Hör du, mallgroda, hur är det nu?
Kittla våra skrattmuskler Med dina komedikonster
Martin!
Känn kraften, gosse Sluta tjafsa
Jag fixar mera Fluffy
Och hoppas få fetare choklad
Chokladkaka
- Fluffy - Jättefräscht världen runt
Har du pressat skjortan från Hawaii?
Jösses, ja
Full av soul och byggd som King Kong
Ställ er upp och fluffa upp
- Och sjung med oss - Kom igen
Dags att säga hej då
Det är Fluffys show
Det här är Fluffy
Dags att börja gå
Det är Fluffys show
Det här är Fluffy
Dags att börja gå
Så här gör man Fluffys Flow
Dags att säga hej då
Det är Fluffys show
Det här är Fluffy
Dags att börja gå
Det är Fluffys show
Det här är Fluffy
Dags att säga hej då
Det är Fluffys show
Det här är Fluffy
Dags att ni får veta
Det är Fluffys show
Fluffy
Dags att säga hej då
Det är Fluffys show
Det här är Fluffy
Ja, jösses, ja
Undertexter: Eva Söderqvist